UK – Kappa: Opakování 1. pololetí 2011/2012

A) „Vážná“ hudba českých zemích
Počátky hudebních dějin v Čechách
O hudebním dávnověku na našem území toho víme velmi málo. Nedochovaly se žádné podstatnější listinné památky ani jiné doklady o tom, jak se hudebně projevovali obyvatelé našich tehdejších zemí. První průkazné doklady souvisejí až se šířením křesťanství, především s působením věrozvěstů Konstantina a Metoděje, kteří přišli na Velkou Moravu v roce 863.
Do našich zemí pronikal gregoriánský chorál, tedy jednohlasý latinský zpěv. Konstantin a Metoděj zaváděli do náboženských obřadů slovanský jazyk. Nejstarší notovanou hudební památkou je duchovní píseň Hospodine, pomiluj ny, o které se vypravuje v Kosmově kronice. Vznikla pravděpodobně v 11. století. Dodnes můžeme v katolických kostelech slyšet zpívat další ze starých českých hudebních památek, píseň Svatý Václave. Vznikla asi koncem 13. století.
Vedle duchovních písní se u nás objevovaly, podobně jako ve světě, písně světské. Některé z nich mají velmi krásné texty i melodie, třeba píseň Dřěvo se listem odiévá ze 14. století. Navzdory tomu, že hudba je to nám logicky velmi vzdálená, myslím, že tu lidskou zkušenost nešťastné lásky (kdo by ji neznal?) tahle píseň vystihuje náramně (nejen hudebně, ale i textem: „Zvolil jsem sobě milú, ta třě mé srdce pilú…“). Za vlády českého krále a římského císaře Karla IV. měla hudba v naší zemi velmi důstojné postavení. V chrámu sv. Víta působil profesionální pěvecký sbor, král jmenoval dokonce takzvané krále hudců, měl velkou trubačskou skupinu.
Všechno se podstatně proměnilo v 15. století, v době husitských válek. Husité byli zaměřeni proti všemu přepychu - a počítali do něho i kulturu. Zakazovali hru na hudební nástroje, připouštěli jen duchovní zpěv. V době válek se stal velmi slavným husitský válečný chorál Ktož jsú boží bojovníci. Tento chorál byl dlouhá léta znám jenom z poloviny. Až na konci 19. století byl objeven na faře v městečku Jistebnici u Tábora kancionál (velký zpěvník), kde byla píseň zapsána celá. Melodii tohoto husitského chorálu využili mnozí skladatelé ve svých dílech. Nejznámější jsou dvě symfonické básně Bedřicha Smetany z cyklu Má vlast, Tábor a Blaník, kde skladatel cituje první část melodie (snad si vzpomenete na loňský koncert u Sv. Šimona a Judy). Kromě profláknutých božích bojovníků obsahoval Jistebnický kancionál i další tehdejší šlágry, např. vánoční píseň Ježíš náš Spasitel, kterou jsme (díky Jáchymovi dokonce trojhlasně!) zpívali v hodině před Vánoci. 

Hudební renesance v Čechách
Renesance (v překladu obrození) představovala významnou etapu evropského vývoje, zhruba od 14. do 16. století. Znamenala převratné změny ve způsobu života i v kultuře a přinesla nový pohled na člověka a na svět. Převraty nastaly i v hudebním vývoji, kde se do netušených krás rozvíjela hlavně vokální polyfonie.
V českém státě nebyly po husitských válkách podmínky pro rušnější hudební život. Teprve na konci
15. století vznikaly při kostelích pěvecké sbory zpívající duchovní hudbu. Říkalo se jim literátská bratrstva. Mnohá působila i v docela malých obcích. Pro svou potřebu si každý sbor pořizoval krásně zdobený, veliký zpěvník, takzvaný kancionál. Veliký musel být proto, že všichni členové sboru zpívali právě jen z tohoto zpěvníku, nikdo neměl své noty. Kancionálů z let 1450-1620 se dochovalo několik set. Představuji nejen cenné zdroje hudebních památek, ale i nádherné ukázky knižní kultury a výtvarného umění.
Literátská bratrstva počala pěstovat vícehlas, jak to bylo v renesanční době obvyklé i ve světě. Vícehlasá hudba (polyfonie) neznamená, že se sejde více zpěváků, ale že skladatel napíše pro každou část sboru samostatnou melodickou linku: dvojhlasý, tříhlasý nebo i šestihlasý sbor.
U nás byl největším mistrem polyfonie český šlechtic a velmi zajímavý chlapík Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic.

Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic (1564 – 21. června 1621 Praha) 
Jestliže se dodnes používá sousloví „renesanční člověk“ pro jedince s neobyčejně širokým profesním záběrem a s výjimečnými schopnostmi v mnoha oblastech lidského snažení, pak jedním ze skutečných modelových renesančních mužů byl i Kryštof Harant. Tento český spisovatel, šlechtic, válečník, diplomat, cestovatel a hudebník se výrazně prosadil ve všech právě jmenovaných rolích. Pocházel z nižší šlechty a jako mladý jinoch se stal pážetem na dvoře v rakouském Innsbrucku, kde získal své rozsáhlé vzdělání. Naučil se sedm jazyků, zeměpis, historii a dostal vzdělání v hudbě a výtvarných uměních. Po třicítce působil v armádě, se kterou se účastnil válek proti Turkům. Roku 1598 odjel se svým švagrem na cestu do Středomoří, Palestiny a Egypta. 
Od roku 1599 pracoval u dvora Rudolfa II. a stejného roku mu zemřely i obě jeho děti. Při stolování údajně zachránil život císaři, který se dávil jídlem, když mu uštědřil ránu do zad. V roce 1601 se Kryštof stal dvorským radou a císařovým komorníkem. Na jeho dvoře zažívá Kryštof nejlepší léta svého života a zde také dopisuje svůj cestopis, který ilustruje vlastními kresbami. Kniha vyšla v roce 1608. Po smrti Rudolfa II. odešel Kryštof od dvora Matyáše do ústraní na hrad Pecka. V roce 1618 (tedy v roce II. pražské defenestrace) přešel z katolicismu na protestantství. Aktivně se účastnil povstání českých stavů, působil jako velitel dělostřelectva armády českých stavů, se kterým se mu podařilo s deseti děly ostřelovat samotný císařský palác ve Vídni. Až do bitvy na Bílé hoře zastával vysokou funkci předsedy České komory zemské.
V roce 1621 byl Kryštof Harant zadržen na svém hradě Pecka a vydán do rukou císařských příznivců. Byl odsouzen k trestu smrti a 21. 6. 1621 byl popraven spolu s dalšími šestadvaceti českými pány na Staroměstském náměstí. Byl podobně jako další příslušníci české šlechty sťat. 
A kromě toho všeho – jen tak mimochodem – komponoval nejlepší hudbu, která v té době v českých zemích mezi českými skladateli vznikala. Nejlepší ukázkou toho je jeho mše Missa quinis vocibus – z našeho pohledu hudba už snad těžko srozumitelná, ale snad v ní dokážeme vycítit nádhernou průzračnost a harmoničnost vrcholně renesanční vokální polyfonie – to byl totiž ideál tehdejší duchovní tvorby a Harantova hudba k tomuto ideálu neměla rozhodně daleko. 
Pro představu, jaký olbřímí skok urazila (česká) hudba od patnáctého do sedmnáctého století, si vedle sebe vybavte jednoduchoučkou píseň Ježíš náš Spasitel a tuhle Harantovu mši. Nebe a dudy, no ne? 

B) „Populární“ hudba v českých zemích
Podobně jako v Americe, kde se blues a jazz začal postupně svébytně vyvíjet na přelomu 19. a 20. století, tak i u nás se v této době začíná pomalu zadělávat těsto na tradici „populární hudby“ v tom širokém smyslu, jak ji můžeme chápat i dnes – tedy jako hudby blízké široké veřejnosti a mladým generacím (mnohdy na rozdíl od tzv. hudby „vážné“), která se také logicky se stále novými nároky dalších a dalších generací velmi rychle vyvíjí, mění a rozšiřuje o nové styly a směry – prostě kyne. Mezi všemi možnými „hudebními kvasinkami“, které výrazně přispěli k utváření těsta české populární hudby, jsme se v hodinách zastavili u třech z nejvýraznějších: u Karla Hašlera z generace ještě rakousko-uherské, u prvorepublikové trojice V+W+J a u Šlitra a Suchého, kteří českou hudbu významně „nakopli“ v padesátých a šedesátých letech. 

Karel Hašler
Byl synem kováře a učil se rukavičkářem, spíš než k obchodu ho to ale neodolatelně táhlo k hudbě a divadlu, kde se dokázal uplatnit jako činoherní herec i jako operní pěvec. Hrál a pěl postupně v divadlech v Praze na Smíchově, v Táboře, opět v Praze, v Národním divadle v Brně, ve slovinské Lublani, až nakonec v roce 1903 zakotvil ve Zlaté kapličce – v Národním divadle (ND) v Praze. Hašlerovu hereckou éru zde ukončilo v roce 1916 zmeškané představení. Už dříve Hašler, který souběžně s divadlem psal, zpíval a vydával staropražské písničky (např. i šlágr Po starých zámeckých schodech), byl ředitelem a hereckou oporou kabaretu v Lucerně, vyvolával debaty o tom, zda je taková činnost pro člena ND důstojná. Po vyhazovu se pak naplno věnoval písničkám a kabaretu. Měl své pořady i v rozhlase, prosadil se i v televizi a pro své šlágry si založil vlastní vydavatelství. Psal operetní libreta, publikoval fejetony a satirické básně v časopisech, s písničkami jezdil po zájezdech.
Bouřlivák Hašler, autor více než 300 písní, nesklonil hlavu ani po Mnichovu 1938 či německé okupaci na jaře 1939. Snažil se svými písněmi i články dodávat lidem naději, například jeho hit Ta naše písnička česká se v přetěžké době druhé světové války stal v podstatě druhou českou hymnou. To vše ale neušlo pozornosti okupačních orgánů. Tak dlouho přes zákaz veřejně hrál své písně – často s aktualizovaným protiněmeckým textem – až byl v roce 1941 zatčen Gestapem, vláčen po výsleších a nakonec deportován do Mauthausenu, kde na následky zkopání v 62 letech zemřel.
Možná je dobré mít na paměti – dřív než se nad zdánlivou naivností a zastaralostí Hašlerových písní pousmějeme – jaký životní osud, jaká opravdovost a jaká odvaha za těmi písničkami je.

Osvobozené divadlo
Od roku 1926 se s Osvobozeným divadlem (OD), tehdy sdružením avantgardních (tedy vesměs mladých po originalitě a novém toužících) umělců, sbližují jako diváci a přátelé dva studenti práv, Jiří Voskovec a Jan Werich. Pro obveselení svých známých vymýšleli řadu improvizovaných scének a absurdních dialogů, založených na parodii. V roce 1927 oba připravili všechny tyto výstupy v pásmu skečů a scénických parodií s názvem Vest pocket revue. Obrovský a fenomenální úspěch byl nečekaný. Podařilo se jim udeřit hřebík na hlavičku a po úspěchu 200-krát reprízované Vest pocket revue se oba komici rozhodli zanechat studií a věnovat se divadlu trvale. Chytře zesměšňovali hloupost, nesmysl a zlo v duchu humoru jako každodenního samozřejmého životního projevu. Zvláštní místo v jejich hrách postupně zaujaly tzv. forbíny (předscény), improvizované výstupy (vlastně trochu podobné dnešním rap battles), ve kterých V a W volně svištěli na křídlech fantazie za řehotu publika, zatímco za nimi se připravovala další scéna.
V roce 1929, v představení Premiéra Skafandr vstoupil do spolupráce s V+W třetí podstatný tvůrce, hudební skladatel Jaroslav Ježek. Pod jeho vedením se hrál v OD jazz na úrovni srovnatelné s americkými bigbandy, žádné ubohoučké kopírování nedostižného amerického vzoru, ale parádní moderní a zároveň charakteristicky český jazz. Ježek se stal hudebním šéfem divadla, se kterým nadále spjal nerozlučně další vývoj svůj i Osvobozeného divadla. To se v roce 1930 přestěhovalo do komfortního divadelního sálu paláce U Nováků (dnešní ABC, kousek od sálu Lucerny ve Vodičkově ulici). 
Z mnoha úspěšných her počátku třicátých let zmiňme aspoň hru Osel a stín, podobenství o nacistickém převzetí moci, ve kterém byli zesměšněni fašističtí vůdci i jejich fetiše. Německé velvyslanectví několikrát protestovalo proti uvedení této hry a žádalo její zákaz. I samotná představení byla opakovaně narušována pravicovými (a zřejmě placenými) provokatéry.
Po velkém úspěchu filmu Hej rup! (1934) se V+W rozhodli na čas divadlo opustit (i kvůli zmíněným problémům se sympatizanty nacismu) a věnovat se výhradně filmu. Možná jste někdy viděli takové filmy jako Peníze nebo život nebo Pudr a benzín – dnes jediné video památky na skvělou spontánní spolupráci V a W. 
Poslední hry OD jsou již zjevnou reakcí na politickou situaci, věštící hrozbu války. Těžká Barbora (1937)a poslední hra OD Pěst na oko (1938). Po Mnichovské konferenci v roce 1938 byla OD odňata koncese, což znamenalo konec divadla.
Těsně před válkou V+W uprchli do USA, odkud ve svých pravidelných rozhlasových relacích povzbuzovali své věrné diváky a posluchače. Po válce se dvojice V+W pokoušela znovu pokračovat ve společné práci, inscenovala úspěšně americký muzikál Divotvorný hrnec (1947). Únorový komunistický puč 1948 nakonec přerušil další spolupráci, Jiří Voskovec se trvale usadil v USA, zatímco Jan Werich zůstal v Československu. 
Jedenáct let existence OD zásadně ovlivnilo uměleckou tvorbu všech následujících generací českých divadelníků, humoristů, herců a režisérů, komiků a autorských dvojic, kteří navázali na jedinečný originální humor V+W.

V období 2. světové války se musela populární hudba vyrovnat s řadou omezení. Například jazz byl německými nacisty jako hudba méněcenné rasy, černochů, zakázán. Lidé však uměli nesmyslné zákazy vždy obejít, a tak ani swingová hudba z pódií nevymizela. Ani po skončení války nenastaly u nás v tomto směru velké změny. Po převzetí moci ve státě komunisty v únoru 1948 se z rozhlasových přijímačů linuly budovatelské či masové písně nebo lidové písně a písně nově vytvořené, které se o lidovost snažily. Hudba spojená se západní kulturou (například jazz) zatím živořila po klubech jako nedovolená.
Hudební vývoj se však zastavit nedá. Na konci 50. let začala vznikat divadla malých forem (například Semafor) a tam už se zpívalo a hrálo něco docela jiného než budovatelské písně. Byly to písničky s chytrými, poetickými texty a s melodiemi navazujícími na šantánovou, jazzovou a později i na rokenrolovou hudbu.

Divadlo Semafor
Semafor je divadlo v Praze, založené v roce 1959 (a dodnes fungující!) a spjaté především se jménem Jiřího Suchého a Jiřího Šlitra. Jeho název je akronymem (zkratkou, která se dá skloňovat), který byl původně odvozen od slov SEdm MAlých FORem. To mělo vyjadřovat původní úmysl zakladatelů věnovat se co nejširšímu spektru uměleckých žánrů (filmu, poezii, jazzu, loutkám, tanci, výtvarnému umění a hudební komedii). 
První hrou Semaforu se stala hudební komedie Člověk z půdy autorské dvojice Jiří Suchý a Jiří Šlitr, kde J. Suchý byl autorem textů a J. Šlitr autorem hudby. Kromě S a Š odstartoval Semafor kariéru i spoustě dalších umělců – např. Waldemaru Matuškovi, Karlu Gottovi, Evě Pilarové, Haně Hegerové nebo další komediální dvojici Šimkovi a Grossmanovi.
Nadšené publikum přijímalo humor a poezii divadla Semafor jako mimořádný jev a mnohým starším divákům se při pohledu na S + Š vybavovala předválečná éra V + W. Nečekané a neotřelé nápady, množství zajímavých pěveckých a hereckých osobností, to všechno patřilo ke kouzlu, jímž divadlo Semafor přitahovalo generace svých obdivovatelů. 
K nejznámějším a nejúspěšnějším hrám Semaforu patří Jonáš a tingltangl ze zlaté éry Semaforu v šedesátých letech a Suchého parodie na Erbenovu Kytici, kterou pod stejným názvem Semafor veleúspěšně hrál (a dnes opět hraje!)v sedmdesátých letech, už po předčasné smrti Jiřího Šlitra (jednu část z této semaforské Kytice chystají na letošní Akademii Thétáni).
Mezi mnoha hitovkami z dílny S + Š můžeme jmenovat třeba písně Krajina posedlá tmou, Jó, to jsem ještě žil (znáte ze společňáků), Pramínek vlasů, Blues na cestu poslední nebo Honky tonky blues (znáte z letošního UK). K vývoji populární hudby přispěli Suchý a Šlitr i tím, že jejich písně inspirovaly významné režiséry k natočení minipříběhů, které dnes nazýváme klipy (pouštěli jsme si třeba mladého Goťáka v Trezoru). Tím nejen že ovlivnili další vývoj české populární hudby a její obrazové prezentace, ale často předběhli o několik desetiletí svou dobu.
Poté, co roku 1969 za záhadných okolností zemřel na otravu CO Jiří Šlitr, nezbylo Suchému než hledat další partnery. Nového Šlitra – tedy skladatele a zároveň jevištního kolegu – už nenašel, ale podařilo se mu navázat skvělou hudební spolupráci se skladatelem Ferdinandem Havlíkem (mj. autor hudby ke Kytici) a spolupráci hereckou s Jitkou Molavcovou, se kterou J. Suchý dodnes pokračuje v podobném humoru jako s J. Šlitrem.
Nedávno zesnulý světově proslulý český spisovatel Josef Škvorecký jednou řekl: „Semafor nebyl jenom divadlo (…), Semafor byla epocha, která se už proměňuje v legendu“. Možná by stálo za to se na tuto doposud žijící legendu zajít podívat na vlastní oči…

Zdroje:
Charalambidis, A. et al. Hudební výchova pro 9. ročník základní školy. Praha: SPN, 2005.
„Semafor (divadlo).“ Wikipedie: Otevřená encyklopedie. 22. 01. 2012, 16:08 UTC. 25. 01. 2012, 11:15 <http://cs.wikipedia.org/w/index.php?title=Semafor_(divadlo)&oldid=7942522>.
„Osvobozené divadlo.“ Supraphon. http://www.ceskatelevize.cz/ct24/kalendarium/157891-za-sve-pisne-zaplatil-karel-hasler-zivotem/